Kodanikuühiskond on ühiskond, kus inimese põhiõigused ja –vabadused on kaitstud, kus tal on võimalik poliitilisi otsuseid mõjutada ning kus on loodud võimalused omaalgatuslikuks koostööks huvide järgimiseks ja otsustamises osalemiseks. Kodanikuühenduste (edaspidi ka vabaühendus) all mõeldakse valitsusväliseid kasumitaotluseta organisatsioone. Kodanikuühendused on avaliku võimu kõrval teine arengukava oluline sihtrühm.
2002. aastal Riigikogus heaks kiidetud Eesti kodanikuühiskonna arengu kontseptsiooni (edaspidi EKAK) on seni ellu viidud Kodanikualgatuse toetamise arengukavaga aastateks 2007-2010 ning hetkel kehtiva Kodanikuühiskonna arengukavaga aastateks 2011-2014. Tuleval aastal hakatakse regionaalministri valitsemisalas koostama uut, alates 2015. aastast kehtima hakkavat kodanikuühiskonna valdkonna arengukava. 
Käesolev dokument on esimene samm, et valmistada ette arengukava koostamise ettepanek. Hetkeolukorra kirjeldus käsitleb olulisemaid teemasid ja probleeme kodanikuühiskonna valdkonnas. Neist probleemidest tehakse hiljem valik või seatakse prioriteedid, millele uue perioodi kodanikuühiskonna valdkonna arengukava koostamise ettepanekus ning esialgsete lahendusteede väljatöötamisel keskenduda.
Hetkeolukorra kirjelduse koostas Marten Lauri, Siseministeeriumi kohaliku omavalitsuse ja regionaalhalduse osakonna peaspetsialist (marten.lauri@siseministeerium.ee, tel 612 5191). 
Kokkuvõtte aluseks on 22. ja 23. oktoobril 2013 toimunud fookusgrupiarutelud  kodanikuühiskonna valdkonnaga kokku puutuvate ametnike, rahastajate, ekspertide ja suuremate kodanikuühendustega. Aruteludel osalejate nimekiri on esitatud lisas 1.

Ettepanekuid dokumendi täiendamiseks või täpsustamiseks ootame kuni 16. detsembrini 2013 e-postiaadressile marten.lauri@siseministeerium.ee. 

	I	Sissejuhatus
Kodanikuühiskonna valdkonnas on hetkel kaks läbivat teemat, millega tuleb uue arengukava koostamisel arvestada. 
Regionaalsed ehk piirkondlikud erinevused puudutavad nii ühendusi kui üksikisikuid. Oluline on selgitada välja, millised on kodanikuühenduste ja kodanikuühiskonna roll kaugemates Eesti piirkondades. Mõnes Eesti piirkonnas näiteks puudub kriitiline mass elanikke, et kodanikuühiskonna teemadega võrdselt tegeleda. 
Linna- ja maa-asulates on lahendamata aga küsimus, kuidas tagada asumi-, alevi- vm vanema kaasatus kohaliku elu otsustavatesse küsimustesse. 
Sektorite- ja valdkondadeülese koostöö edendamisel on seni arendustegevustes jäädud kinni sektorite piiridesse. Näiteks tulumaksuseaduse muutmise ettepanekutes käsitleti küll kodanikuühenduste vaadet, kuid jäeti käsitlemata äriettevõtete annetusi puudutav osa.
Samamoodi võib juhtuda, et erinevate strateegiadokumentide eesmärgid ei haaku omavahel, st et strateegiadokumendid võivad üksteisele vastu töötada. 
Et selliseid olukordi vältida, tuleks arendus- jm tegevustes käsitleda kõiki kolme sektorit tervikuna, samuti tuleb võimaluste piires ühildada eri valdkondades tehtav, näiteks haridus, eakad ja keskkond, et ühe algatusega luua suuremat väärtust ja mõju.

	I	ARENGUKAVA VÕTMETEEMAD
	1.	SOTSIAALNE INNOVATSIOON
Sotsiaalse innovatsiooni all mõeldakse loomingulisi ning uusi väärtusi loovaid lahendusi ühiskondlikele probleemidele, millel on pikaajaline mõju ja mis tõstavad inimeste heaolu. Sotsiaalne innovatsioon on uued ideed, tooted, teenused ja mudelid, mis ühelt poolt vastavad ühiskondlikele vajadustele (ja teevad seda tõhusamalt kui alternatiivne lahendus) ning loovad uusi sotsiaalseid suhteid ja koostööd. 
Kodanikuühenduste rahastamisel kasutatakse liialt sarnaseid ja läbiproovitud rahastamismudeleid ega julgeta võtta riske. On ka üksikuid erisusi (näiteks SA Kodanikuühiskonna Sihtkapitali heade ideede taotlusvoor), kuid läbiv joon puudub.
Sotsiaalse innovatsiooni puhul on oluline, et oleks tagatud paindlikkus erinevate toetusvõimaluste nägemisel. Samas puudub eraldi toetusvõimalus sotsiaalse innovatsiooni elluviimiseks, samas tuleb rõhutada, et sotsiaalne innovatsioon ei tähenda ilmtingimata infotehnoloogilisi lahendusi.
Samuti on sotsiaalse innovatsiooni puhul seni vähe selgitatud, mida tähendab sotsiaalne innovatsioon kodanikuühendustele ning milliseid võimalusi see avab.
Sotsiaalse innovatsiooniga tegeletakse kitsaste teemade kaupa, mitte läbivalt – näiteks haridusuuendus.
Sotsiaalse innovatsiooni teema all käsitleme ka sellega haakuvaid teemasid nagu kodanikuühendused kui partnerid avalike teenuste osutamisel ja sotsiaalne ettevõtlus.

Kodanikuühendused kui partnerid avalike teenuste osutamisel
Partnerlus avalike teenuste osutamisel on olukord, kus vabaühendused või eraettevõtted osutavad avalikke teenuseid koostöös avaliku sektoriga. Levinuim vorm on lepinguline delegeerimine, praktikas esineb ka muid vorme nagu sihtotstarbeliste toetuste eraldamine, AE-koostöö (ingl public-private partnership, PPP) projektid jpm. Lepinguline delegeerimine on avaliku teenuse või tugifunktsiooni täitmiseks andmine eraettevõttele, vabaühendusele või teisele avaliku sektori organisatsioonile.
Teenuseid osutavad kodanikuühendused pakuvad teenuseid sageli alla omahinna, sest valitseb hoiak, et kodanikuühendusele delegeeritakse teenuse osutamine vaid siis, kui delegeerimine toob kaasa täiendavaid ressursse. 
Samal ajal on delegeerimise lepingud pigem lühemaajalised ning kodanikuühendustele delegeerimist nähakse rahalise kokkuhoiuna. Probleem ei ole mitte niivõrd selles, kas teenuse osutamise delegeerimine kodanikuühendusele võrdub rahalise kokkuhoiuga või ei, vaid selles, et teenuse osutamise delegeerimise otsustamisel tuleks arvestada lisaks soodsailmale hinnale ka tõhusust, st tuleks hinnata, kas tänased lahendused lahendavad homseid probleeme. Tänaseni ei keskenduta piisavalt teenuse osutamise delegeerimisel sotsiaalse innovatsiooni soodustamisele, kuigi juba praegu on olemas investoreid, eelkõige ärisektorist, kes oleks valmis toetama nö ühiskondlikke prototüüpe. 
Jätkuvalt on probleemiks vähene sihtfinantseeringute suunamine konkreetsetes valdkondades kodanikuühenduse teenuseosutamise võimekuse ja valdkondliku kompetentsi tõstmiseks ning ühe rahastusliigi puhul eri tüüpi lepingute kasutamine ja mõistete erisus – näiteks noorteühendustele eraldatakse tegevustoetust aastatoetuse nime all. See laieneb ka koostöölepetele, mis sageli koguduste ja KOVide vahel sõlmitakse.
Ka teenuste delegeerimise soodustamisel puudub nö juurutustugi, sest ei piisa koolitamisest, vaid oluline oleks tagada tugiteenuse olemasolu. 
Avalike teenuste delegeerimise soodustamist takistab muuhulgas arusaama puudumine kohalike omavalitsustes ja nende juhtide seas, miks peaks teenuse delegeerimisel eelistama kodanikuühendust äriettevõttele. Selle põhjuseks võib olla, et KOV juhte ei ole teenuse delegeerimiseks ette valmistatud. Samuti ei ole kehtestatud nö teenuse delegeerimise kriteeriume, mis soodustaksid delegeerimist kodanikuühendustele, ega ka avalike teenuste miinimumstandardeid, mõne erandliku valdkonnaga – näiteks sotsiaalvaldkonnas. Samas ei ole seni teadvustatud ega välja kommunikeeritud, millised on teenuse delegeerimise riskid.
Vähest teadlikkust ilmestab väljakujunenud partneritest kinni hoidmine, mida võib nimetada ka protektsionistlikuks suhtumiseks – eelkõige väiksemad KOVid soovivad piirduda delegeerimisel vaid oma valla partneritega ega mitte soosida naaberpiirkonnas tegutsevaid ühendusi. Avalikkuse hoiak aga peegeldab negatiivset suhtumist, et riik tahab teenuse osutamisest vabaneda ja lasta kodanikuühiskonnal tasuta seda pakkuda, näiteks väiksemate päästekomandode sulgemine ja nende asemel vabatahtlike päästjate tegevuse soodustamine.
Samuti on teenuse delegeerijate seas levinud kartus seada tulemusindikaatoreid, ka välja kujunenud teemadel nagu erivajaduste inimeste töötus. Ühelt poolt ongi ennetuses keeruline ette näha õnnestumist, kuid teiselt poolt tuleb silmas pidada, et kõik sihtrühmad ei suuda alati kasvada teenuse vajadusest välja ning vajavad pidevat tuge.
Probleeme on ka teenuseosutajatega. Esineb juhtimissuutmatust, st kodanikuühendus teenuse osutajana ei suuda juhtida teenuse osutamist – kui teenus hinnastatakse valesti, toob see kohe kaasa probleemid teenuse osutamises ja selle jätkusuutlikkuse tagamises. Samuti on ühendustel vähene huvikaitsesuutlikkus, mis tingib selle, et majanduslanguse ajal kärbitaksegi esmalt väljadelegeeritud teenuseid ning toob kaasa hoiaku, et teenust polegi ilmtingimata vaja. Peale selle esineb puudusi ka turundus-, majandamis- ja läbirääkimisoskustes.
Avalike teenuste delegeerimise temaatika on aktuaalsem linnalistes ehk suuremates piirkondades, kus on rohkem potentsiaalseid teenuse tarbijaid ja suuremad võimalused teenuse osutamiseks. 

Sotsiaalne ettevõtlus 
Sotsiaalne ettevõtlus tähendab uusi, loovaid lahendusi pikaajalistele probleemidele ühiskonnas. Kitsamalt tähendab sotsiaalne ettevõtlus ärilise tegevuse sidumist ühiskondliku eesmärgiga, tehes seda oma toodete-teenuste müügiga. Sotsiaalne ettevõte on organisatsioon, mis tahab lahendada mõnda ühiskonna kitsaskohta. Sotsiaalsed ettevõtted võivad olla nii äriühingud kui mittetulundusühingud. Sotsiaalne ettevõte tegutseb mingi konkreetse ühiskondliku eesmärgi saavutamise nimel, kasutades selleks ettevõtlusega teenitud tulu.
Sotsiaalse ettevõtluse edendamise suurim kitsaskoht on nii seadusandluses kui toetusmeetmetes nö „halli alasse“ jäämine vabaühenduste ja ettevõtlussektori vahele. 
Ühelt poolt ei ole vabaühenduste, sh sotsiaalsete ettevõtete äriplaanid ettevõtluse toetusmeetmetes enamasti abikõlblikud vähese ekspordipotentsiaali või kasumimarginaali tõttu. Eelkõige alustavatele ja laienevatele ettevõtetele mõeldud toetusmeetmetes ei arvestata avalikes huvides tegutsemise lisaväärtust ühiskonnale, kuna see reeglina ei kajastu finantsaruannetes.
Samal ajal on ettevõtluse abil majanduslikult elujõuline tegutsemine pigem miinus tulumaksusoodustusega ühenduste nimekirja kandmise taotlemisel, sest ettevõtlustegevus äratab kahtlust, kuid avalikku huvi tõlgendatakse erinevalt.
Vabaühenduste toetamisel ei väärtustata ega toetata piisavalt võimalust elujõuliste ärimudelite loomiseks avalikes huvides tegutsevates kodanikuühendustes (sh maksusoodustuste loomisel ning inkubatsiooni- ja arenguprogrammide rahastamisel). 
Teiselt poolt puudub võimalus selgelt ja läbipaistvalt eristada sotsiaalseid ettevõtteid teistest avalikes huvides tegutsevatest kodanikuühendustest. Puudu on nii juriidiline eristamise võimalus kui riiklikult tunnustatud register. 

	1.	KODANIKUHARIDUS
Kodanikuhariduse all mõistetakse oskusi, teadmisi ja väärtushinnanguid, mis toetavad kodaniku aktiivset ja vastutustundlikku osalemist ühiskonnaelus, aidates kaasa selleks vajalike võimaluste, tahte ja pädevuse tekkimisele.
Enam kui pooled Eesti elanikest ei ole kokku puutunud kodanikualgatusliku tegevusega või ei ole (poliitiliselt) aktiivsed väljaspool valimisi. Seepärast on oluline keskenduda ka vene keelt kõnelevatele Eesti elanikele, et vähendada eesti- ja venekeelse inforuumi lõhet. 
Probleemiks on jätkuvalt ka kodanikuhariduse valdkonna killustatus, mida käsitleb ka hetkel kehtiv kodanikuühiskonna arengukava 2011-2014. 

Kodanikuharidus formaalhariduses
Põhikooli- ja gümnaasiumiõpilased puutuvad koolis vähe kokku kodanikuühiskonna ja –ühendustega, puudu on eelkõige praktilise kogemuse omandamine ehk laiemalt võttes kasutatakse vähe aktiivõppemeetodeid. Teine äärmus on, et kui ka kodanikuühiskonna teemadega tegeletakse, siis jääb see teadmistepõhiseks, kuna õpetajal ei pruugi endal olla praktilist kogemust. 
Eesti õpilased on kodanikuhariduslike teadmiste poolest üle, kuid osaluse poolest pigem alla Euroopa keskmise taseme. Selle tagamaad võivad peituda väheses koolidemokraatias (kui seni on koolidemokraatia all käsitletud eelkõige õpilasesindusi, siis tuleks koolidemokraatiat vaadata laiemalt alates kooliraadio tegemisest lõpetades spordiürituste korraldamisega), riigi puudulikus arusaamas, kuidas passiivseid õpilasi aktiivsemaks muuta, kodanikuhariduslike algatuste liiga hilja õpilasteni jõudmises või koguni selles, et õpetajate seas valitseb hirm kaotada klassiruumis kontroll. 
Sama probleemi on täheldatud ka (rakendus)kõrghariduses, kuna ka seal puuduvad sageli kodanikuühiskonna või –haridusega seotud valikkursuste läbimise võimalused, kui üksikud algatused, nt Tallinna Tehnikaülikoolis kaasamise ja kodanikuühiskonna ning Tallinna Ülikooli Pärnu kolledžis ettevõtlus- ja projektijuhtimise ainekavas olev kohustuslik aine kodanikuühiskonna ja selle juhtimise kursuse lugemine kõrvale jätta.
Samal ajal on hästi käima läinud õpilasfirmade loomine koolides, näitena võib tuua ühenduste nagu Junior Achievement või Junior Chamber International (JCI) aktiivse töö ettevõtlikkuse arendamisel. Nimetatud algatustest saaks õppust võtta, hea näitena saab tuua Suurbritannia, kus on 16-17aastastel õpilastel võimalus osaleda programmis National Citizen Service, et selle raames vabatahtlikku tööd teha. Tuleb aga pidada silmas, et nn kogukonnapraktika juurutamine ei saa hoogu sisse rohujuuretasandi algatustest, vaid vaja on ülevalt alla lähenemine.
Üldhariduse õppekavad küll sisaldavad kodanikuhariduse võtmes olulisi teemasid nagu kodanikuaktiivsus ja –algatus, kuid puudu on aineteülene koostöö ja teemade sidumine. Puudu on ka sektoritevaheline ja –ülene koostöö, sest näiteks ettevõtlusõppe raames ei käsitleta ettevõtluse sotsiaalset mõõdet ehk seda, kuidas olla samal ajal ettevõtja ja lahendada ühiskondlikke probleeme. Ühe takistusena võib välja tuua, et riigil puudub usk harjumuspärastest erinevate õppemeetoditesse, kuna need ei ole suutnud tõenduspõhiselt välja tuua oma kasu või mõju – seetõttu on ka õpetajad ja õppejõud ettevaatlikud ega soovi võtta tundidesse külalisõpetajaid või –õppejõude. 
Sotsiaalse mõõtme puudumisega ettevõtlusõppest haakub probleem, et Majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumis puudub realistlik ja reaalne kava vastutustundliku ettevõtluse edendamiseks. 

Kodanikuharidus mitteformaalhariduses
Lisaks erinevate ainete omavahelisele sidumisele on puudulik ka erinevate, peamiselt kolmanda sektori algatatud projektide ja programmide sidumine. Eestis on hiljuti hoo sisse saanud mitu algatust, näiteks EMSLi kogukonnapraktika, programm „Ettevõtlik kool“, Tagasi kooli jpt, kuid riigil puudub nii ülevaade (andmed, kui palju õpetajatest või õpilastest on selliste algatustega seotud) kui ka tegelik arusaam kodanikuharidusest. Oluline puudujääk on, et kodanikuhariduse mõiste on endiselt formuleerimata ning sisus kokku leppimata, st kodanikuharidusega tegelevad osapooled mõistavad endiselt seda erinevalt.
Kodanikuharidusega on kitsaskohti ka väljapool kooli, sest lahendamata on küsimus, kuidas viia kodanikuharidus täiskasvanuteni, nii töötajate ja ametnikeni laiemalt kui ka näiteks eakate, vabaühenduste ja erivajadustega inimesteni. Töötajate ja ametnike puhul on õhus küsimus, kuidas saada inimesed rääkima kodanikuharidusest asutuse sees, vabaühenduste puhul aga, kuidas tagada, et uusi ühinguid loodaks ühiskonna huvides, mitte enda harimiseks või lihtsalt tulu teenimiseks. Samuti ei paku ühendused täna kogukonnas kodanikuhariduslikke tegevusi või kui pakuvad, siis vaid üksikuid, millest suure pildi muutmiseks ei piisa (näiteks õpiringide läbiviimine).
Täiskasvanud elanikkond on õpilaste kõrval oluline sihtrühm, sest kui kodus või peres ei jagata kodanikuhariduseks olulisi väärtusi, ei ole ka järeltulevad põlved muutustele vastuvõtlikud ning tekib suletud ring. Tähtis on markeerida ka Eesti Täiskasvanute Koolitajate Assotsiatsioon Andras korraldatud täiskasvanud õppija nädal, mis on kaotanud oma senise sära ega paista enam avalikkuses piisavalt välja. 

	1.	KAASAMINE JA OSALUS (SH POLIITIKA KUJUNDAMISES OSALEMINE JA HUVIKAITSE)
Kaasamine on avaliku võimu tegevus, mille eesmärk on anda kodanikele või neid esindavatele ühendustele võimalus osaleda neid mõjutavate otsuste tegemisel, sh õigusloomes. 
Kaasamine ja osalemine on sama tegevuse kaks poolt. Kaasaja muudab otsuse kujundamise avatuks ning algatab koostöö. Osaleja toob juurde oma ekspertiisi, esindab teatud huve ja seisukohti ning pakub lahendusi. Osalemine aitab tekitada ka omanikutunnet ja vastutust otsuse suhtes. Olemaks edukas kaasajana, on vaja mõista osalejate vajadusi ja osalemise võimalusi otsustamise etappides.
Kaasamise ja osaluse paranemist üldisemalt takistab kaasamise teemal kindla eestvedaja puudumine ning see, et kaasamine ei ole endiselt kohustuslik ja puudub mehhanism kaasamise hea tava järgimiseks. Samuti piirab kaasamise edenemist kinnijäämine harjumuspärastesse osalusvormidesse ehk puudub arusaam mitmekesistest osalusvormidest – vähe kasutatakse uuenduslikke lahendusi nagu ühisloome, infotehnoloogilised lahendused või kitsamate gruppide kaasamist. 
Kaasamine on sageli formaalne või näiline, mitte sisuline – piltlikult öeldes kasutatakse sageli retoorikat:”Aga me ju saatsime teile e-kirja eelnõu x kohta.” Samuti, kui kaasatakse, tehakse seda otsuse langetamisel, mitte väljatöötamisel. Esineb ka otsustajate tõrjuvat hoiakut, kui kodanikuühendused soovivad olla kaasatud sinna, kuhu varem pole oldud.
Otsustajad ei näe ettevõtjaid kui potentsiaalseid kaasatavaid. Samuti ei ole kaasamise eesmärk alati selge ega pole teadvustatud, milleks kaasata soovitakse. Kaasamine ei ole väärtus iseenesest. 
Kaasamise ja osaluse üksikasjalikumad probleemid saab jagada kolme rühma sõltuvalt sihtrühmast – KOVid, riigiasutused ja kodanikuühendused.

Kaasamine kohalikes omavalitsustes
Kohalike omavalitsuste vaates on probleemiks kaasamisalase nõustamisteenuse puudumine KOVidele, samuti ei toetata piisavalt kaasamisteemalisi koolitusi, kus erinevad osapooled – nii kaasajad kui kaasatavad – ühise laua ümber kokku tulla saaksid. Sageli puudub KOVide endi vahel heade kogemuste jagamise võimalus. 
Kohalikul tasandil ei ole kaasamise hea tava teemadel kokku lepitud, kuigi kaasamise ja osaluse teemadel tuleb ka silmas pidada suuremate ja väiksemate KOVide vajaduste erinevusi.
Kodanikuühenduste ja kodanike kaasamist KOV arengukavade koostamisse esineb vähe, nagu ka kodanikuühenduste kui KOV arengukava elluviijate äramainimist arengukavas koos vastava ettenähtud eelarvega. 

Kaasamine riigiasutustes
Riigiasutuste, eelkõige ministeeriumite vaates on probleemiks 2007. aastast eksisteeriva kaasamise koordineerijate võrgustiku vähene roll ja selle liikmete omavaheline vähene suhtlus. Samuti ei planeerita sageli tööplaani aega kaasamise jaoks – põhjus võib peituda selles, et kaasamiskoolitustel osalevad enamasti sisuspetsialistid, mitte juhtkond. See tähendab aga, et ametnikel on alt-üles keeruline kaasamise temaatika olulisust juurutada.

Kaasamine kodanikuühenduste vaatest
Kodanikuühenduste vaates on probleem endiselt selles, kui ühendused jäävad ootama kutset kaasatud olemiseks, mitte ei ole ise aktiivsed. Samas võib ühendustel endil olla raskusi enda liikmete, partnerite või sihtrühma kaasamisega, mille põhjus peitub ühenduste väheses sisedemokraatias.
Takistuseks on ka see, et kaasamisel oodatakse kodanikuühendustelt, et ta esindab üht konkreetset seisukohta, jättes arvestamata, et kodanikuühendus võib esindada erinevaid huvisid ning alati ei pruugi olla võimalik ühise seisukoha kujundamine. 

	1.	KODANIKUÜHENDUSTE TEGUTSEMISVÕIMEKUS JA ELUJÕULISUS
Kodanikuühenduste tegutsemisvõimekuse ja elujõulisuse teema jaguneb suures plaanis viieks: õiguskeskkonda, ühenduste tugistruktuuri, ühenduste riigieelarvelist rahastamist, omatulu teenimist või majanduslikku jätkusuutlikkust ning ühenduste kohta käivat statistikat puudutav. 

Õiguskeskkond
Oluline on jätkata tööd MTÜ-de ja SA-de registri korrastamisega, eelkõige kodanikualgatuslike ja riigi asutatud kodanikuühenduste eristamisega, et vältida statistikast tuleneva väärpildi tekkimist. Hetkel puudub klassifikaator selliste ühenduste eristamiseks, mistõttu puudub adekvaatne ülevaade ühendustele eraldatud riigieelarveliste toetuste kohta, kuna üheskoos on nii kodanikualgatuslikud kui riigi asutatud või selle osalusega ühendused. 
Probleeme tekitab ka tulumaksusoodustusega mittetulundusühingute, sihtasutuste ja usuliste ühenduste nimekirja kuulumine, eelkõige maksuhalduri lähenemine „heategevuslikkuse“ põhimõttele, mis on nimekirja kuulumise peamine eeldus. Tänaseks on arutelu liikunud rohkem nimekirja endani, kuid tähelepanuta on jäetud üldine printsiip, milleks tulumaksusoodustus üldse vajalik on. Küsimus on ka endiselt selles, kes on avalikes huvides tegutsev ühendus ja kes mitte. 
Seni on ärisektorit vähe kaasatud nii sisulistesse tegevustesse, samuti pole ärisektoriga arvestatud õiguskeskkonna muutmise aruteludel. Eelkõige puudutab see ettevõtjate tehtavaid annetusi kodanikuühendustele, st kuidas selliseid annetusi senisest enam soodustada. 
Õiguskeskkonnas vajab lahendamist nn sotsiaalsete ettevõtete juriidilise vormi küsimus. Sotsiaalne ettevõte on enamasti juriidiliselt vormilt kodanikuühendus, kes oma teenuste või toodete müügilt saadud tulu kasutab selle sama teenuse või toodete pakkumise elus hoidmiseks. Kuna paljud sotsiaalsed ettevõtted tegutsevad täna mittetulundusühingute vormis, ei saa sellised ühendused taotleda näiteks meditsiinilist litsentsi teatud rehabilitatsiooniteenuste pakkumiseks, kuid osaühinguna tegutsemine läheks jälle vastuollu organisatsiooni missiooniga. 
Samuti võib tekkida küsimus ühenduse ettevõtlustulu teenimisega, sest mittetulundusühingu eesmärgiks või põhitegevuseks ei või olla majandustegevuse kaudu tulu saamine, mis küll ei välista majandustegevust, kuid võib osutuda tulevikus takistuseks, kui seda punkti teisiti tõlgendama otsustatakse hakata.
Üles on kerkinud ka riigile esitatavate andmete hulga küsimus. Nimelt oleksid aruannete esindajad sageli valmis esitama rohkem andmeid, kuid neid ei küsita, seega puudub ka võimalus nende esitamiseks. Samal ajal vajab ülevaatamist ühenduste kohta käiv statistika laiemalt – hetkel on olukord, kus ühenduste kohta küll küsitakse erinevaid andmeid, kuid neid avaldatakse vaid üldisel kujul teiste teemade hulgas, selle asemel, et anda regulaarselt välja nn faktiraamatut Eesti kodanikuühiskonnast.
Kitsaskoht seisneb ka selles, et kõigist eelnevatest teemadest on erinevatel hetkedel räägitud, kuid mitte ühtse paketina. 

Ühenduste tugistruktuur
Maakondlike arenduskeskuste tegevus on küll oluline, kuid vajalik on ka teada saada, mis kasu või mõju sellest tegevusest kodanikuühiskonnale on. Samuti on maakondlike arenduskeskuste puhul oluline, et ei jäädaks organisatsioonina arengus seisma, vaid toimuks areng ka arenduskeskuste sees. 
Ühendustele pakutavate tugiteenuste osas valitseb nii rahastajate, koolitajate kui osalejate vaates sügav usk koolitustesse selle asemel, et kasutada näiteks nn miniinkubaatorite või rätseptöödena tellitavaid lahendusi. Seda enam, et sageli on koolituste eesmärgid hägusad. 
Samal ajal on probleemiks ka see, et saadaval on erinevaid MTÜde arenguprogramme ning riigi poolt pakutavad meetmed on sageli liiga ühetaolised, selle asemel et pakkuda erinevatele ühendustele erinevaid meetmeid vastavalt nende vajadustele. 
Probleemina tajutakse MTÜ-de või nende juhtide arenguprogrammide rohkust – näiteks EMSL vabaühenduste arenguprogramm (2008-2010 ja 2012-2014), EMSL, Avatud Eesti Fondi ja SA Kodanikuühiskonna Sihtkapitali venekeelsete vabaühenduste mentorprogramm (2011-2012), Ettevõtluse Arendamise Sihtasutuse MTÜ juhi arenguprogramm (2011-2012) jpm, mis tähendab, et programmide korraldajad näevad kõvasti vaeva osalejate leidmisega. Samal ajal on arengu- või mentorprogrammidel halb maine, sest sageli ei kaasne programmis osalemisega suurt tulemust, mistõttu on vaja selgeks saada, kellele on sellised meetmed mõeldud või kellele missugust programmi vaja on? 
Kodanikuühiskond ei ole ühetaoline, sestap on vale eeldada, et kõik ühendused tahavad arenguhüpet ning osaleda poliitika kujundamises. Selle tõestuseks – 2012. aastal on riigieelarvest raha eraldatud (st tehtud ülekandeid, mis ei pruugi olla alati vaid tegevus- ja projektitoetused, vaid ka ostetud teenused, liikmemaksud jm) 4 327 MTÜ-le ja 165 SA-le, samal ajal kui registreeritud on umbes 29 000 MTÜ-d ja 900 SA-d. Seega on oluline otsustada, milliseid ühendusi või eesmärke peab rahaliselt toetama ja milliseid mitte. 
Sama teemaga haakub ka küsimus toetusmeetmete kvaliteedist ja kvantiteedist. Kodanikuühenduste rahastajad peavad oskama valida toetamise eesmärki ning seejärel valima sobiva viisi – on see siis koolitus, mentorprogramm või midagi kolmandat, teise nurga alt valima, kas rahastaja tahab osta teenust või toetada ühenduste arengut. Küsimusele, kas korraldada mentorprogramme vähestele ja võimekatele või tellida koolitused paljudele ja erinevatele, üheselt vastata ei saa, sestap on vaja senisest enam püüda kasutada valdkondadeülest lähenemist, mitte sihtrühmale keskendumist.
Kodanikuühenduste vaatenurgast on probleemiks omavaheline konkurents ning see, et ühendused pole harjunud omavahel koostööd tegema või kui on, siis on sageli koostöö vaid formaalne. Samal ajal ei leia juba hästi toimiv koostöö rahastust fondidelt ega riigilt. 
Kodanikuühenduste tegevust toetav tugistruktuur ei ole sageli omavahel piisavalt sidustatud.

Riikliku rahastamise korrastamine
2013. aastal töötati regionaalministri valitsemisalas välja ühenduste rahastamise juhendmaterjal, kuid kodanikuühenduste riigieelarvelise rahastamise korrastamise juurutamisele on vaja endiselt rõhku panna, sest soovimatust senist praktikat rakendada võib leida nii kodanikuühenduste endi kui ka riigieelarveliste vahendite jagajate seast.
Probleemiks on jätkuvalt ühtse rahastamise andmebaasi (infosüsteemi) puudumine, mis omakorda tähendab, et võib esineda topeltrahastamist, sest erinevate rahastajate andmed ei ole keskselt koondatud. 
Strateegilise partnerluse olemus ja lähenemine laiemalt, mida 2013. a kevadel valminud ühenduste rahastamise juhendmaterjalis tutvustatakse, on endiselt keeruline, sest rahastajad ei mõista alati, et strateegilisele partnerlusele peab planeerima raha. 
Samuti on probleemiks kohati läbipaistmatud projektikonkursid, kus taotlejatele ei jagata piisavalt informatsiooni ega anta tagasisidet nende taotluse puuduste kohta, mis ometi aitaks edaspidistest taotlusvoorudest edukamalt osa võtta.

Omatulu teenimine / majanduslik jätkusuutlikkus
Puudub selgus ühenduste võimalustes teenida majanduslikku tulu, eelkõige on küsimus mõistetes, sest kohati arvatakse, et kodanikuühendused peavadki elama vaid annetustest, liikmemaksudest ja riiklikest toetustest.
Probleemiks on ka erinevate riiklike strateegiliste dokumentide vähene omavaheline sidusus või kooskõla. Erinevates dokumentides on erinevad meetmed, mis on erinevate eesmärkidega ja mis ei pruugi üksteisele kaasa aidata. Eelkõige puudutab see ettevõtlusega seotud strateegiaid.
Samal ajal on vaja leida vastus küsimusele, kuidas teha nii, et vabaühendused leiaksid/teeniksid ise rohkem tulu.
Kodanikuühenduste omatulu teenimist või majanduslikku jätkusuutlikkust võib takistada ka kodanikuühenduste eestvedajate vähene juhtimisvõimekus, see omakorda on seotud juba ülal välja toodud koolituste ja nõustamise ning kvaliteedi ja kvantiteedi teemadega.
Takistuseks on ka kodanikuühenduste juhtide vähene järelkasv, sest kõrgharidussüsteemis puuduvad sageli kodanikuühiskonna või –haridusega seotud valikkursuste läbimise võimalused.
Samuti on oluline pidada silmas Eesti rolli Euroopa Liidu eesistujamaana 2018. a esimesel poolel ning kodanikuühenduste rolli selles. 
Kuigi avalikkuse suhtumine kodanikuühiskonda on toetav, võib omatulu teenimisele piduriks osutada ka paljude, eelkõige väiksemate kodanikuühenduste suutmatus oma tegevuse mõju selgelt kommunikeerida. 

Ühenduste kohta käiv statistika
Statistika osas on üks suuremaid probleeme seotud majandustegevuse klassifikaatoritega (nn EMTAK kood). Kuna ühenduste jaoks on klassifikaatori määramine vabatahtlik, on klassifikaatorid erineva üldistustasemega, ebatäpsed ja valitud juhusliku loogika järgi – üks osa määrab klassifikaatori põhikirjalise eesmärgi, teine põhitegevuse järgi, kolmandad läbisegi.
Probleem võib seisneda ka selles, et EMTAK koodid ei sobi alati kodanikuühendustele. Näiteks kirjeldab osa koode tegutsemise valdkonda (nt keskkonna- ja looduskaitseühendused), osa sihtrühma (nt rahvusvähemuste ühendused ja kultuuriseltsid) ning osa tegevusi (nt teatud elanikegrupi huvide kaitse).

	1.	HEATEGEVUS JA STRATEEGILINE FILANTROOPIA
Annetada saab kas asju ja raha või enda aega – seepärast on heategevust ja strateegilist filantroopiat, sh vabatahtlikku tegevust käsitletud ühe teema all. Lisaks vabatahtlike toetuste otsimine laiemalt (ingl fundraising).
Annetamine
Annetus (ingl donation) on vabatahtlik rahaline või muu kingitus, millega ei kaasne kohustusi, vastuteenet ega teenuse osutamist. Annetus võib olla samas sihtotstarbeline. Igaüks saab osaleda annetamises ja igaüks saab otsesel või kaudsel moel annetamisest kasu.
Annetamise teemal on oluline probleem, et kodanikuühendused ei võta annetuste kogumist kuigi tõsise alternatiivina projektipõhisele rahastusele. 
Samuti ei pöörata piisavalt tähelepanu annetajate hulga kasvatamisele ega ühekordsete annetajate muutmisele püsiannetajateks.
Ühendused ei kasuta piisavalt mugavaid ega tähelepanu äratavaid annetusviise, ka ei olda piisavalt paindlikud erinevate annetusviiside kasutamisel.
Samal ajal esineb takistusi seadusandluses, eelkõige annetuste liiga madala piirmäära osas. Näiteks võivad ettevõtjad loobuda kodanikuühenduse toetamisest, sest ühendus ei ole Vabariigi Valitsuse kinnitatud tulumaksusoodustusega mittetulundusühingute, sihtasutuste ja usuliste ühenduste nimekirjas, mis tähendab, et ettevõtte jaoks on annetamine kallim.
Vähene on ka annetajate, nii eraisikute kui ettevõtjate, tunnustamine. 
Avalikus sektoris on suuresti tähelepanuta jäetud kodanikuühenduste tingimuslik rahastamine ehk see, kui avalik sektor toetab projekti näiteks juhul, kui teine osa rahatusest leitakse ärisektorist.

Fundraising
Fundraisingu all peetakse silmas igasugust tegevust vabatahtlike toetuste otsimisel ja saamisel. Ingliskeelne fundraising tähendab ka teiste finantseerimisallikate otsimist, sh projekti- ja tegevustoetusi. Eesti keeles võib annetuste kogumise tähenduses kasutada ka mõistet „korjandus“.
Seni on vähe tähelepanu pööratud vabatahtlike toetuste otsimisele ja saamisele ehk veidi üldisemalt annetuste kogumisele (ingl fundraising), samuti strateegilisele filantroopiale ning selle seosele ettevõtlusega.

Vabatahtlik tegevus
Vabatahtlik tegevus on oma aja, energia või oskuste pakkumine vabast tahtest ja rahalist tasu saamata. Vabatahtlikud aitavad teisi või tegutsevad peamiselt avalikes huvides ja ühiskonna heaks. Oma pereliikmete abistamist ning rahalisi või esemelisi annetusi ei loeta vabatahtlikuks tegevuseks. Vabatahtlik tegevus võib olla omal algatusel ehk iseseisev või osalemine mõne organisatsiooni algatatud ja ellu viidud tegevustes.
Kodanikuühenduste vaatest on oluline puudus, et mitte kõik rahastajad ei arvesta vabatahtliku töö kui ühe osaga projekti omafinantseeringust. Kuigi vabatahtliku töö kogemusega arvestatakse tööle kandideerimisel üha enam, on seal siiski veel arenguruumi. 
Samal ajal on puudus valdkonna eestvedajatest, koolitajatest või vabatahtlike juhendajatest. 
Avalikkuses levib hoiak, et vabatahtlik tegevus võrdub ainult füüsilise tööga, näiteks riisumine, kuigi samal ajal on tegelikult levinud ka nö teadmistepõhine vabatahtlik tegevus või professionaalide vabatahtlik tegevus. 
Professionaalide vabatahtliku tegevuse edendamist takistab nö vahemehe puudumine, kes aitaks kokku viia potentsiaalsed vabatahtlikud või neid ühendava ettevõtte ning sobiva kodanikuühenduse. Vahemehe puhul jääb õhku aga küsimus, kes peaks selle rolli endale võtma.
Ka vabatahtlike endi seas valitseb teadmatus, sest sageli ei teata, et nende tööd saab pidada vabatahtlikuks tööks – näiteks on see sage juhus kogudustes. Samuti puudub vabatahtlikel endil ülevaade laiemast pildist, milleks nende ühekordne vabatahtlik kasulik võib olla. 
Kodanikuühendused aga ei pruugi sageli näha vabatahtlikke kui lisaressurssi. Ühendused on suutelised pakkuma pigem lühiajalisi tegevusi, püsivabatahtlikke aga otsitakse oma ala spetsialistide seast, kel pole lisapanuse jaoks aga aega. Samuti on ühendustes probleeme vabatahtlike motiveerimisega. 
Püsivabatahtlikkuse edendamisel võib probleemiks osutada seegi, et kodanikuühiskonda tarbitakse nö kampaaniakorras, otsitakse eneseteostusvõimalusi ilma kohustusteta. 
Kitsamatest teemadest on probleemiks aastaid tagasi SA Kodanikuühiskonna Sihtkapitali projektikonkursiga loodud viie piirkondliku vabatahtlike keskuse jätkusuutlikkus. Kuigi algselt planeeritud, ei suuda keskused end ise ära majandada, sest vabatahtlike vahendamine või nõustamine pole teenus, mis kulud tasa teeniks. 

LISA 1
22. ja 23. oktoobril 2013 toimunud fookusgrupiaruteludel osalejate nimekiri
	1.	Agu Laius, SA Kodanikuühiskonna Sihtkapital
	2.	Ardo Rohtla, Haridus- ja teadusministeerium
	3.	Avo Üprus, Eesti Kirikute Nõukogu
	4.	Eha Paas, Eesti Külaliikumine Kodukant
	5.	Erle Rikmann, Tallinna Ülikooli Kodanikeühiskonna uurimis- ja arenduskeskus
	6.	Hille Hinsberg, SA Poliitikauuringute Keskus Praxis
	7.	Jaan Aps, Sotsiaalsete ettevõtete võrgustik
	8.	Jekaterina Gvirdžišvili, SA Harju Ettevõtlus- ja Arenduskeskus
	9.	Karro Külanurm, Ettevõtluse Arendamise Sihtasutus
	10.	Krista Habakukk, Pärnumaa Ettevõtlus- ja Arenduskeskus
	11.	Külli Kruuspak, Eesti Üliõpilaskondade Liit
	12.	Madle Lippus, Vabariigi Presidendi kantselei/Uue Maailma selts
	13.	Mall Hellam, Avatud Eesti Fond
	14.	Maris Jõgeva, Eesti Mittetulundusühingute ja Sihtasutuste Liit
	15.	Maris Ojamuru, Heateo Sihtasutus
	16.	Marten Lauri, Siseministeerium
	17.	Meelis Joost, Eesti Puuetega Inimeste Koda
	18.	Raido Roop, Rahandusministeerium
	19.	Rasmus Pedanik, Siseministeerium
	20.	Sigrid Västra, Eesti Üliõpilaskondade Liit
1 Allikas: Eesti kodanikuühiskonna arengu kontseptsioon (2002). Kättesaadav: https://www.siseministeerium.ee/30410/; Lagerspetz, M. (2007) „Kodanikuühiskonna lühisõnastik“. Kättesaadav: https://www.siseministeerium.ee/public/KYsonastik07WEB.pdf 2 Allikas: Mänd, K. (2013) „Sotsiaalne innovatsioon: kas moesõna või tegelik panus ühiskonda?“ Kättesaadav: http://mottehommik.praxis.ee/sotsiaalne-innovatsioon-kas-moesona-voi-tegelik-panus-uhiskonda 3 Allikas: Lember, V., Parrest, N., Tohvri, E. (2011) „Vabaühendused ja avalikud teenused: partnerlus avaliku sektoriga. Ülevaade ja juhised.“ Kättesaadav: http://www.ngo.ee/sites/default/files/files/Vaba%C3%BChendused%20ja%20avalikud%20teenused%20-%20partnerlus%20avaliku%20sektoriga.pdf 4 Allikas: Lillemets, A. (2011) „Eesti sotsiaalse ettevõtluse kogemuste ja olukorra kaardistamine“. Kättesaadav: https://www.siseministeerium.ee/public/Eesti_sotsiaalse_ettevotluse_kogemuste_ja_olukorra_kaardistamine.pdf; Sotsiaalsete ettevõtete võrgustik koduleht. Kättesaadav: http://sev.ee/se-eesti/ 5 Allikas: Kodanikuühiskonna arengukava 2011-2014. Kättesaadav: https://www.siseministeerium.ee/public/KODAR_VV_.pdf 6 Allikas: Kodanikuühiskonna arengukava 2011-2014. Kättesaadav: https://www.siseministeerium.ee/public/KODAR_VV_.pdf 7 Hinsberg, H., Kübar, U. (2009) „Kaasamise käsiraamat ametnikele ja vabaühendustele.“ Kättesaadav: http://www.ngo.ee/sites/default/files/files/Kaasamise%20k%C3%A4siraamat.pdf 8 Allikas: Rahandusministeeriumi riigieelarve kassalise täitmise aruanded 2012. a kohta9 Mänd, K., Noor, K., Uus, M., Uudelepp, A. (2011) „Väärikaks ja õnnelikuks: annetamise analüüs ja soovitused.“ Kättesaadav: https://www.siseministeerium.ee/public/Annetamise_analyys_Praxis_2011.pdf 10 Rammo, A. (2011) „Kuidas koguda annetusi ja hoida toetajaid?“ Kättesaadav: http://www.ngo.ee/sites/default/files/files/Kuidas%20koguda%20annetusi%20ja%20hoida%20toetajaid.pdf 11 Kodanikuühiskonna arengukava 2011-2014. Kättesaadav: https://www.siseministeerium.ee/public/KODAR_VV_.pdf 
Uue perioodi kodanikuühiskonna valdkonna arengukava koostamise ettepanek TEEMAD JA PROBLEEMID
1